![Diverses persones posant per a una foto grupal, amb tres homes en primer pla i diverses dones al fons en blanc i negre.](https://e-noticies.cat/filesedc/uploads/image/post/politica-catalana_1200_800.webp)
Com hem canviat: Els 3 blocs polítics a la nova Catalunya del postprocés
La ruptura de l'eix nacional i la bolcada ideològica configuren un nou paradigma a la política catalana
Durant les dues llargues dècades d'hegemonia del pujolisme, la política catalana vasculava sobre l'eix esquerra-dreta. Per això, el nacionalisme català conservador només va poder ser desplaçat per un tripartit d'esquerres (PSC-ERC-ICV).
El Procés va suposar la mutació del nacionalisme en independentisme, cosa que va desplaçar l'eix esquerra-dreta a la política catalana, que va passar a regir-se per l'eix nacional. D'aquí la fusió d'ERC i la CUP amb les restes de CiU, i el sorgiment de nous partits com Ciutadans al bloc constitucionalista.
El descarrilament del procés ha obert una nova etapa política a Catalunya, l'era del postprocés, marcada per l'existència de tres blocs.
D'una banda, el bloc progressista, representat pel PSC, els Comuns i el sector oficialista d'ERC. D'altra banda, el bloc sobiranista, que Carles Puigdemont vol aglutinar i que inclou els crítics d'Esquerra, la CUP, l'independentisme cívic i l'independentisme identitari (Aliança Catalana i l'FNC). Finalment, el bloc constitucionalista, representat per Vox i pel PP, que segueixen on estaven però ara amb molt més pes.
La divisió de l'independentisme
L'etapa del postprocés ve marcat per tres tendències: la ruptura dels blocs, la bolcada ideològica (auge de la dreta i enfonsament de l'esquerra) i la divisió de l'independentisme.
Sobretot aquest darrer, que no només ha significat la guerra total entre ERC i Junts, sinó que també ha donat lloc a l'eclosió de noves tendències. La divisió ve donada per la traïció dels dirigents processistes, que ha provocat la desmobilització del moviment i la pèrdua de suports electorals. Hi ha hagut també una escissió de les bases, expressada en dos fenòmens paral·lels a ERC i Junts.
![Muntatge de fotos de primer pla de Carles Puigdemont i Sílvia Orriols, tots dos amb rostre mig somrient Muntatge de fotos de primer pla de Carles Puigdemont i Sílvia Orriols, tots dos amb rostre mig somrient](/filesedc/uploads/image/post/montaje-fotos-carles-puigdemont-y-silvia-orriols_1200_800.webp)
A Esquerra, la desafecció de les bases s'ha expressat o bé amb l'abstencionisme, o bé amb la fugida a l'espai de Junts i l'ANC. Mentre que la cúpula i el sector orgànic del partit avança cap a una coalició progressista amb el PSC i els Comuns, el sector crític secunda l'estratègia de Puigdemont i crida la unitat de l'independentisme.
Els dissidents de Junts, en canvi, han tendit a engrandir les files de l'independentisme identitari que representa sobretot Aliança Catalana. A diferència d'Esquerra, a Junts encara no s'ha obert una lluita pel poder. Però les coses podrien canviar si Puigdemont fracassa en el seu intent de tornar a Catalunya per arrabassar la Generalitat a Illa.
L'auge del PSC
Qui representa millor el nou paradigma de la Catalunya postprocessista és el nou PSC. Els socialistes catalans han passat de recolzar el 155 amb el PP i Ciutadans a ocupar un nou espai de connivència amb el processisme.
Forma part de l'estratègia dissenyada per Oriol Junqueras i Marta Rovira, d'una banda, i Pedro Sánchez i Podemos, de l'altra. Va ser el 2019 quan ERC va apostar per la distensió i el diàleg per rebaixar la tensió i reconduir la frustració del fracàs independentista. Això va coincidir amb la necessitat del PSOE i Podem del suport d'ERC per trencar el bloqueig polític instal·lat llavors a Espanya.
Allò va donar lloc al primer govern de coalició progressista, que va estar sostingut per ERC i que va apostar per conjugar la reconciliació a Catalunya amb els avenços socials. A canvi, a Catalunya el PSC es va convertir en el soci de govern a l'ombra de Pere Aragonès quan Junts va trencar amb ERC. Així s'ha forjat la simbiosi entre ERC i el PSC i els Comuns que, paral·lelament a la ruptura de l'eix nacional, ha ressuscitat el pol progressista a Catalunya.
Condemnats a la inestabilitat
PP i Vox segueixen on han estat sempre, al bloc constitucionalista enfrontat al processisme i partidari de restablir l'ordre a Catalunya. En les seves anàlisis insisteixen a situar el PSC de Salvador al bloc processista. Per part seva, els independentistes veuen el PSC, el PP i Vox com un mateix bloc, i fins i tot les cúpules d'ERC i Junts com els seus col·laboradors necessaris.
![Plànol general des de la grada de darrere de l'hemicicle del Parlament de Catalunya amb Pere Aragonès parlant des del faristol Plànol general des de la grada de darrere de l'hemicicle del Parlament de Catalunya amb Pere Aragonès parlant des del faristol](/filesedc/uploads/image/post/parlament-de-catalunya_1200_800.webp)
La realitat és que la ruptura de l'eix nacional ha ressuscitat l'eix ideològic, i això s'està veient per exemple a l'emergència de temes com la immigració i la seguretat. Les baralles entre ERC i Junts ja no interessen ningú, i els partits ja no forgen aliances sobre la base de la polarització identitària sinó de l'afinitat ideològica.
Les eleccions catalanes recents van mostrar dues bolcades històriques: l'independentisme va perdre per primera vegada la majoria absoluta, i els partits de l'ordre (si incloem el PSC) van derrotar els partits woke. Catalunya vol estabilitat i ordre. Però el nou panorama també dóna més fragmentació, i això cronifica una de les conseqüències de la dècada ominosa del Procés: la inestabilitat política i el bloqueig.
Si ERC i el PSC arriben a un acord d'investidura els propers dies es consolidaran els tres blocs de la nova política catalana, per bé o per mal. Estarem expectants.
Més notícies: